Ženo, pokud promlouváš k Bohu,
zeptej se ho, jestli jsem tě někdy přestal milovat.
A moře,
zrcadla mého srdce,
se zeptej na časy, kdy mě vidělo plakat. Zrada tvé lásky.
Emilio, tvoje toasty.
Tady.
- Ubrousek... - Hej!
Jo, jasně. Máme nového kuchaře a já mu to neřekla.
- Mario, Emilio nemá rád rajče na toastu. - Jasně.
Nikdy nepochopím, proč si to objednáváš,
když si to rajče na ten toast nedáš.
Jde o to, vychutnat si jednotlivé chutě.
Objednávám si toast a rajče, protože mám rád chuť toastu a rajčete.
- Jasně. - Ale když je smíchám,
nevychutnám si ani jedno.
- Rád mluvíš, co? - Moc rád.
- Nemůžu tomu uvěřit. - Čemu?
Za ty roky je to poprvé, co jsem ti donesla snídani a nemáš vyluštěné sudoku.
Není to sudoku, ale magický čtverec.
Jo? To jsem nevěděla.
Japonci si myslí, že ho vymysleli,
ale jenom pojmenovali něco, co už existovalo.
Takže...
Už jsi platil, Emilio.
No...
- Jenom jsem tě zkoušel. - Jasně.
Je všechno v pořádku?
Co myslíš?
Nevím, zdáš se mi jiný.
Ale ne.
Zato ty jsi pořád stejná. Zase těhotná.
Asi jsem se spletla. Tohle je můj Emilio.
S manželem by vám prospělo, kdybyste zkusili sudoku.
- Magický čtverec, ne? - Přesně.
Ta čísla nemůžou být správně!
Není možné to vyřešit!
Poslouchejte, jsem profesor matematiky na vysoké škole.
Vím, o čem mluvím.
Dáte mi k telefonu šéfredaktora, prosím?
Haló?
Haló!
Emilio, zeptám se vás na pár jednoduchých otázek.
Nemáte se čeho obávat.
- Rozumíte? - Promiňte, ale...
je důvod, proč se mnou mluvíte jako s duševně zaostalým?
Dobře.
Jmenuji se Catalina.
Ale můžete mi říkat Cati.
Můžu vám tykat, Emilio?
- Preferuji vykání, děkuji. - Tak tedy začneme.
Jaký je rok?
2017.
Roční období?
- Jaro. - Velmi dobře.
V jakém jsme městě?
- Ve Valencii. - Výborně!
- A na jakém místě se nacházíme? - Ve vězení.
Dělám tu celý den testy a nenecháte mě odejít.
Emilio, prosím.
Potřebuji, abyste to bral vážně, dobře?
- V nemocnici. - Výborně, Emilio.
Emilio, teď si představte,
že máte 30 mincí.
Vidíte je?
Když mi z těch 30 dáte tři, kolik vám zůstane?
Promiňte, Cati, ale...
přestože jsem v důchodu, jsem profesor matematiky.
To vím. Máte to ve složce.
- Na vysoké škole. - To je tam taky. Četla jsem to.
Dobře.
Mám 30, dám vám tři. Zbyde mi 27.
Dobře. Když mi dáte další tři?
Dvacet čtyři, dvacet jedna, osmnáct,
- patnáct, dvanáct, devět... - Dobře.
- ...šest, tři, nula. - Ano, vidím, že...
Emilio, teď mi řekněte, co je tohle.
Je to fakt!
Myslíte, že jsem idiot!
Protože jsem nedodělal magický čtverec?
To nemůže mít člověk špatný den, nebo co?
Moje hlava je naprosto v pořádku!
Vidíte tuhle část? To je hipokampus.
Tam jsou uloženy vaše poslední vzpomínky.
O ty přijdete nejdříve.
Poté se to dostane k přední části,
kde se nachází logické myšlení,
a ovlivní to vaši schopnost řešit problémy.
Zeptej se ho na časy, kdy mě vidělo plakat. Zrada tvé lásky.
Hledám tě všude, kam jdu. Ale nemůžu tě najít.
Tak běž hledat někam jinam.
Říkal jsi něco?
Nemůžu se soustředit, když zpíváš.
Co je to?
Magický čtverec.
- Co? - Je to matematická hádanka.
Trochu nuda, ne?
Nemám ráda matiku. Nevím, k čemu je dobrá.
Matematika je na všechno.
Jako tohle, například.
Proporce toho písmene S jsou geometrické tvary.
Není to S, ale L.
Nevypadá tak, co?
Nikdy to nedodělám. Nesnáším vyšívání.
Ráda čtu a píšu.
Ve škole nám dali za úkol vyšít něco pro rodiče.
Je to matematický symbol nekonečna.
Můžeš tátovi říct, že ho máš nekonečně ráda.
Skvělý nápad!
A zasáhne to i tuto zadní část mozku,
kde jsou uloženy vaše nejstarší vzpomínky.
Matematika je taky jazyk.
Taky říká věci, stejně jako písmena.
- Margarito, oběd! - To je máma.
Musím jít.
Půjdu na pláž. Můžeš jít se mnou, jestli chceš.
Nemůžu.
Musím se učit.
Uvidíme se v neděli.
Mimochodem, jsem Margarita.
Rozumíte všemu, co jsem řekl?
Jaké je řešení?
Ne. Žádné není.
Chtěl bych mluvit s někým z vaší rodiny.
- Ne. - Ne?
Nikoho nemám.
Žádnou rodinu? Synovce? Vzdáleného příbuzného?
Nikoho nemám. Ne.
Dobrý den, pane doktore. Jak se máte?
Tati?
Zapomněl jsem zmínit svoji dceru?
Už to muselo začít.
To...
- Tati... - Ahoj.
Promiňte.
Tati?
Co tu děláš?
Co?
Mohl jsi mi zavolat. Šla bych s tebou.
- Zapomněl jsem. - Jo.
To není vtipný.
Vůbec... Mějte se!
Není to vtipný, protože tady pracuju a lidi mě znají.
- Promiň. Děkuji. - Nemáte zač.
Co si asi tak budou myslet, když řekneš, že nemáš rodinu?
- Jsi obchodnice. Nepracuješ v nemocnici. - Jsem farmaceutická reprezentantka.
- To je to samé. - To není to samé.
Promiň. Paní doktorko!
Paní doktorko!
Počkej.
Musím s ní mluvit.
- Paní doktorko! - Promiňte, Julie,
- spěchám. - Jenom minutku. Prosím, podívejte.
Jsou perfektní a vlezou se do kapsy.
- Díky. - Je tam i propiska.
Chtěla jsem vám říct...
Máme fluorocyklin, který je nejlepší na trhu.
- Dobře, přijďte za mnou odpoledne. - Super.
Dobře. Děkuji!
Je to to samé.
Chceš svézt?
Ne.
- Já tě vezmu. - To není nutné.
Přijdeš v neděli na oběd?
Řeknu vám něco, co vám změní život.
Jen dvě slova:
„Já tvořím.“
Páni.
To vám změní život.
Nevíte, jestli myslím materiálně, nebo abstraktně,
jako mít nápad.
Dobře.
Dnes vám řeknu jen dvě slova, která vám možná změní...
Blanco, zlato! Umyj si ruce a zavolej tátu.
Tati, pojď už!
Už jdu!
Jsi tam každý den!
Ta rýže je převařená!
Julie, kdo tam přidal rýži?
Jak mám vědět, že je převařená?
Zase jsi dělal videa, Felipe?
Fanoušci mě potřebují.
Opatrně s tím, je to horké.
Takže...
To je vše. Opatrně, zlato.
Blanco, zlato, nelíbí se mi, když u stolu používáš mobil.
Co ještě? Chleba.
- A vodu. - Jasně.
Zlato, nechtěj, abych litovala, že jsem ti ho koupila.
Můžeš své dceři něco říct, prosím?
Blanco, zlato. Blanco, ten mobil.
Blanco...
Blanco, co si pořád říkáme? Musíš žít v přítomnosti.
Tady a teď.
No tak, promluv si s dědečkem.
Co?
- Hej. - Co?
- Mám alzheimera. - Já vím.
No tak. Tady, zlato. Dej si trochu salátu.
Ne. To ne. Ne, zlato.
Dej mi to. Dej to sem. Ne!
To nemůžeš jíst.
Jsou tam přidané cukry a nasycené tuky.
- Budeš mít pupínky. - Ani nemůžu jíst u stolu.
Sakra, doma už nemůžu dělat nic.
Hlavně nesmíš nadávat, zlato.
Dobře?
Můžu dostat trochu vína?
Ne. Žádné nemáme.
Tati, mluvila jsem s doktorem.
A rozhodli jsme, že bude nejlepší,
když budeš nějaký čas žít u nás.
- Cože? - Můžeš zůstat v Blančině pokoji.
- Co? - Ne. Ani náhodou.
Dej ho do domova důchodců jako všichni.
Prosím, zlato...
- Neměli bychom si o tom promluvit? - Zlato.
- Táta nás potřebuje. - To není pravda.
- Proč nechceš, abych ti pomohla? - Protože jsi otravná.
Stačí, že ztrácím paměť. Nepotřebuji snášet ještě tebe.
Skvělý.
Díky.
Bum.
Emilio.
Existují odborné studie,
velmi dobré studie, které říkají,
že nevyléčitelné nemoci neexistují.
Fakt?
Všechno je to tady. V našem podvědomí.
My jsme ti, kteří se nechtějí vyléčit.
No teda.
Když v to vší silou věříš...
Součet vší síly se rovná nule.
Tady to máš!
Co děláš?
Ne.
- Ne... - Neskončila jsi?
Nech mě, abych si v klidu zakouřila, prosím.
Kde je zapalovač?
Kde je? Dej to sem. Dej mi ho.
- Dej mi ho. - Můj.
Dobře? To stačí.
Prosím, nech mě si v klidu zakouřit.
Nechám, ale nejdřív mi odpověz na tuhle otázku:
- Jaký je účel tvého kouření? - Protože to potřebuju.
Neřekl jsem „proč“. Řekl jsem „účel“. Jaký je účel?
„Proč“ tě jenom směřuje ke tvému egu, výmluvám...
„Účel“ odhaluje naše pravé motivace, které jsou uvnitř nás.
- Abych se uklidnila. Dej mi to. - Výborně.
Jde nám to skvěle.
- Jaký je účel uklidnění? - Nehádat se s mužem,
který je nemocný a je můj otec.
- Zapalovač! - Jde ti to skvěle!
Jaký je účel toho, že se s ním nechceš hádat?
Co?
- Bylo by to špatné. Je to můj otec. - Ne. Špatně.
Neřekl jsem „proč“.
- Účel, pamatuj. Účel. - To snad ne.
Přemýšlej. Jaký je účel?
Abych...
Abych byla dobrá dcera,
kterou mě nenechá být. A já jí chci být.
- Chci být... Prosím, dej mi to. - Super. Už jsme skoro tam.
Zůstaň tu se mnou. Za jakým účelem chceš být dobrou dcerou?
Co táta dělá?
Abych...
- Koučování. - Co?
Práci, kterou si vymyslel, aby nemusel přiznat, že je nezaměstnaný.
- Chci být... - Už to skoro máš.
Jaký je účel toho, aby tě otec potřeboval?
Aby na mě byl pyšný, aby...
Abych cítila, že mu na mně aspoň trochu záleží.
Prosím, nech mě kouřit.
- Výborně, zlato. - Prosím.
- Jsem na tebe pyšný. - Taky jsem na tebe pyšná,
- ale prosím, nech mě kouřit. - Ne.
Ještě jedna věc. Přemýšlej o tom.
Myslíš, že tě pak táta bude mít radši?
- Myslím, že jo. - Ne. Zlato. To se nestane.
Nestane, dobře?
Pojď sem.
- Prosím. - Hej.
- Co? - Jaký je účel kouření?
Bude to ještě trvat?
Chci jít domů, než zapomenu cestu.
Prý účel.
Protože chci a hotovo.
Našla jsi víno.
Tak.
Tati, přemýšlela jsem.
A můžeš zůstat u sebe doma.
Ale budeš mít mobil.
- Jaký je účel? - Přesně, Emilio.
Abych byla v klidu, tati.
Chci, abys měl mobil, abych s tebou mohla být kdykoli v kontaktu.
Víš, že ty věci nesnáším a nevím, jak se používají.
To se neboj. Blanca ti to ukáže.
Proč já?
Zlato, jsi v tom nejlepší.
Nikdo nemá s mobily takové zkušenosti jako ty.
- To není fér. - Ani zdravé.
- Ty věci ti usmaží mozek. - Tvůj už se usmažil, tak co?
Jez.
Co je tohle?
Není to poprvé, co mi tvoje matka jeden vnutila.
Roztomilé.
Neudělej mi tu nepořádek.
Jak můžeš vědět, co je co? Nevidím názvy.
Vím, jak jsou seřazeny.
Jo, jasně. Co je tohle?
Don Giovanni. Mozart.
Dej to na své místo.
Tam.
Výhodou téhle hudby je, že se nemusíš bát, že zapomeneš slova.
- To se mám. - Tak co bude s tím učením?
Musím tě něco naučit, ne?
Hele, ty mě nechceš nic učit a já to taky nechci.
Tvoje matka tady není.
- Takže to nemusí vědět. - Máma ví o všem.
Divím se, že to nevíš, když jsi tak chytrý.
Máš televizi?
- Ne. - Wifi?
Vypni na té věci ten zvuk. Nemůžu se soustředit.
Co je to?
Hra.
Musíš sčítat stejná čísla až do 4 096.
Ukaž.
Chceš to zkusit?
Ne.
Fakt?
Když na tom trváš...
Dědo, ty seš teda borec.
To musím sdílet. Kámoši se zblázní.
Ale neudělala jsi to ty.
No a?
Co ještě s touhle věcí můžeš dělat?
Spíš se ptej, co s ní nejde dělat.
Mobil je bůh.
Můžeš dělat cokoli.
Máš tam předpověď počasí.
To mají staří lidi rádi, ne?
Taky můžeš špehovat, koho chceš,
- můžeš mít sex... - Cože?
Lidi v tvým věku to ještě dělají, ne?
Ne. To, co jsi řekla předtím. S tím špehováním.
Jsou tam všichni.
Všichni ne. Já tam nejsem.
Myslíš?
Profesor na univerzitě ve Valencii.
Objevitel prvočísla.
Poslal jsi dopis šéfredaktorovi novin,
ve kterém sis stěžoval na... Co je magický čtverec?
To tam všechno je?
Vždyť jsem to říkala:
Bůh.
Co kdybys tam napsala...
„Margarita Piquer Garcíová“?
A to je kdo?
- Známá. - Jaká známá?
Co tě to zajímá?
Kdo má teď navrch?
Kamarádka z dětství,
kterou jsem roky neviděl,
a zajímá mě, co teď dělá.
Tak se podíváme. Margarita Piquer.
- Dědo, to je teda kámoška! - To není ona.
Je jí stejně jak mně. Zavři to.
Tak to musí být tahle.
Ukaž.
Tahle žena se narodila před více jak 100 lety.
Kolik ti je?
Je tam ještě někdo?
Podíváme se.
Jo, tady je další Margarita Piquer.
Tohle je seznam učitelů literatury v Navaře.
Učitelka literatury?
Jo, v Navaře.
Je tam taky, kde bydlí?
Ne, není.
Aha, dobře.
Myslel jsem, že je tam „všechno“.
Páni! Vítej v 21. století, Emilio!
To je super!
Moc se mi to líbí.
Skvělé.
Teď můžeš posílat fotky, že? Zprávy na WhatsAppu...
Ahoj, tati.
Pamatuj: „Ublížit ti mohou jen věci, kterým přikládáš váhu.“
- Nemám poslouchat, že mi říkají mrzáku? - Ano.
Ne.
Ne, zlato. To jsem nemyslel.
- Kdo ti tak říká? - Nikdo. Byl to vtip.
- Uvidíme se později. - Ahoj.
- Pusu. - Tati, všichni se dívají.
Pěst.
- Ahoj! - Ahoj.
Lauro, Lucío!
Ahoj, holky!
Máš úkol do matiky?
Ten příklad s tím prodejcem oleje byl těžký, že?
Vůbec ne, jednoduchý.
Počkat, ne. To je ten druhý.
Můj úkol. Počkej na mě, prosím.
Tati!
Seš blbej, nebo co?
Nadávky jsou strach, jo? Vztek.
- Jak se dnes máte? - Dobře.
Můžeme začít?
Rok 2018, podzim, Valencie, nemocnice.
Emilio, víte, že takhle to nefunguje.
Jsem naprosto v pořádku a chci nám ušetřit čas.
Ale předpokládám, že vy stejně nemáte v plánu dělat nic zajímavého.
- Tati, prosím. - Já prostě...
- Promiňte. - V pořádku.
Tak půjdeme rovnou k mincím.
Jak víte, máte 30 mincí.
Kolik vám zbyde, když mi dáte tři?
- Tati? - Vteřinku.
Nemusíte spěchat.
- Učil matematiku, řekl vám to? - Ano.
- Na vysoké škole. - Ano, to mi taky řekl.
- Tati, 27. - Dvacet sedm.
- Madam. - Co?
Promiňte. Je jen trochu... Někdy je...
Skvěle, Emilio. A když mi dáte další tři?
- Dvacet čtyři. - Dvacet čtyři.
- Prosím. - Omlouvám se.
Já jen, že tohle můj otec dokáže i ve spánku.
Předveď to, tati.
Nespěchejte, Emilio.
No tak, tati.
Dvacet jedna, osmnáct, patnáct...
- Dvanáct. - Dobře, výborně.
- Vidíte, že to ví? - Jo.
Dobrý den. Ano, chtěl jsem vědět,
jestli byste mi neposkytli kontakt na jednu vaši učitelku.
Můžete mi aspoň říct, na jaké škole učila?
Důvěrná informace?
Jasně, chápu.
Promiňte,
ale je tohle oddělení školství v Navaře, nebo CIA?
Haló?
Co tady děláš?
Přišla jsem navštívit dědečka.
- Jsem nemocný, ne hloupý. - Dobře.
Nechci jít domů a vidět otce.
Aha...
Jo, to naprosto chápu. Tvoje matka o tom ví?
Jo, napsala jsem jí a řekla, že s tebou můžu odpoledne být.
Co? Ne. Ani náhodou.
Musím někam jet.
Nejsi moc starý na řízení?
Nejsi moc mladá na chození po venku?
Počkej.
Jedeš do Navarry?
Jedeš hledat Margaritu, že jo?
Jedna z nedořešených věcí, které lidi dělají, než umřou.
- Chci jet s tebou, prosím. - Co? Ne.
- No tak, dědo. - Tvoje matka by mě zabila.
Stejně umřeš, ne?
No tak...
- Rozhodně ne. - Ale, dědo,
jak můžeš jet do Navarry sám, když se ztratíš i cestou do koupelny?
Tak, jak lidé vždycky cestovali.
Hele.
S tímhle si ani nemusíš pamatovat, kam jedeš.
Udělá všechno.
Do svého cíle dorazíte za čtyři hodiny a 21 minut.
Vybrali jste si nejkratší cestu.
- Tvoje datum narození? - Třetího ledna.
Město?
Co? Taky mě budeš testovat?
Jakej test? Dělám ti účet na Facebooku.
Mně? Proč?
Abychom našli Margaritu, musíme zjistit, kde žije.
- Chceš na Facebooku aktivovat vzpomínky? - Facebook ví, že mám alzheimera?
Dám ano. Bude se to hodit.
Teď se usměj!
Dej jazyk za zuby.
Co je to?
Fotka, nebo portrét Rembrandta?
Profilová fotka je nejdůležitější fotka, kterou si kdy uděláš.
Chápeš?
- Nechceš mít dvojitou bradu. - To ne.
- No tak. - Dobře.
- Hotovo. - Dobře.
Takže...
Ke sjezdu 1A na silnici V-23
do Sagunta se držte vpravo.
Dědo, musíš se podívat do zrcátka!
Však jo.
Co to je? Pornografie?
Ne.
Když za mých časů lidé nenosili oblečení, tak na něj neměli peníze.
Je to můj přítel. Taky jsem zamilovaná, jasný?
Jmenuje se Pau. Známe se z Videocallu.
- Žije v Barceloně. - Cože? Počkat.
Chceš tím říct, že jste se nepotkali osobně?
Ne. Teda, jo.
- Co? Ano, nebo ne? - Ano, ale ne...
Nechci to vědět.
Tvoje matka. Zvednu to, protože to nevzdá.
Počkej. To je video hovor. Musíš ten mobil držet takhle.
- Dobře? - Dobře.
Haló.
- Tati? - Co?
Tati, kde jsi?
Doma. Kde bych byl?
Dobře. Nemusíš ten mobil držet tak blízko, pořád tě vidím.
- Já tebe ne. - Dobře.
Dobře. Je tam Blanca? Říkala, že u tebe zůstane přes noc.
- Jo, je tady. - Dej mi ji.
Ne, ona... ona nemůže...
Protože je na záchodě.
Co to děláš, tati?
Nic speciálního.
Pokračujte 150 kilometrů po A-23.
Poté, sjeďte...
Tati, co je to za zvuky?
- Televize. - Co? Ne.
Co říkáš? Nemáš televizi. Kde jsi?
Opatrně!
Blanco? Blanco, vem si ten telefon.
- Kde jsi? - Buď divný.
- Nevím, kdo jsi. - Prosím.
- Nemáš děti. - To není vtipný.
- Dej mi Blancu. - Já nemám děti!
Tati!
Sakra, dědo!
Co jsi čekala?
Naučila jsi mě s telefonem vše, jen ne to, jak do něj mluvit.
Mluvit do telefonu? V jakém žiješ století?
Jedete špatným směrem. Přepočítávám.
Myslím, že ta hloupá byla nejlepší.
LOL.
Co? Co jsi řekla?
Co to znamená?
Že se směju, je to vtipný...
Aha!
Jako: „Směju se, až se za břicho popadám!“
Směju se, až se za břicho popadám!
Děkuji. Nashle.
- Dobrej. - Dobrý den.
To pravěký auto.
Bude to 30 eur.
Dědo, 30.
No tak, musíme zaplatit.
Je nějaký problém?
- Ne. - Ano.
Dědo, to není vtipný.
- Znáte to děvče? - Ne.
Emilio. To jsem já.
- Blanca. - Nevím, kdo to je.
Má alzheimera.
No tak.
- Zavolám policii. - Ne!
Fakt, jsme v pohodě. Že, Emilio?
Děláš problémy, dědo.
- Promluv s ním. - Dobrej, jak je?
Ne!
Na tohle zapomeň.
Odjíždíme.
Tak.
Bože, podívej na to.
- Můžeš takhle řídit? - Jo.
Co je s tím autem?
Sešlápni tu spojku víc. Tak.
Tati, co jsi do toho natankoval?
Ono je toho víc?
Velké problémy, dědo.
Velké problémy.
- Ne... - To snad ne...
Dobře.
Fajn.
Moc děkuji. Uvidíme se.
To by bylo.
Přijede odtahovka, vezmou to do dílny a zítra to bude hotové.
Zítra?
Co tím myslíš, že zítra? To nejde, to ne...
Nemůžeme tady spát.
Je to tu nechutné. Prosím, ne.
Musíme.
Já naše auto nenabourala.
Kdyby naše auto nebylo v garáži,
jeli bychom teď domů a zítra se vrátili, ale...
Takže ano, musíme zůstat, zlato.
Dívám se na vás oba a nevím, kdo je za tohle zodpovědný.
On je dospělý.
- Jasně. - Ona je zdravá.
Hej!
A ty své dceři nic neřekneš?
Ne, jo. Jasně.
Promluvíme si...
- Až budeme doma. - Doma?
Myslíš, že tohle počká, až budeme doma?
Něco se jim mohlo stát!
Kam jste si mysleli, že jedete? Tak kam?
Kam, tati?
Hledat lásku mého života.
Cože?
Tati...
Jeli jste do Huescy?
Tati, máma v té vesnici není.
Vím, že je tvoje matka mrtvá.
Nemluvil jsem o ní.
Cože?
Obrovské problémy, dědo.
Já...
Ahoj.
Podívej, co tu mám.
Neříkej to mámě.
Mobil!
Jen 16 GB? To vážně?
Nechám se koupit jen za 64 a víc.
Zlato... Ne, poslouchej...
Blanco...
Zlato...
Takže, ta...
- Margarita. - Margarita...
- je tvoje dětská láska... - Správně.
...kterou jsi vždy miloval, ale nikdy jsi jí to neřekl.
A vzal sis moji mámu, kterou jsi nemiloval, jak teď vím.
Tvoji mámu jsem měl rád.
- Dobře... - Moc rád.
Ale nemiloval jsem ji.
A teď, o 50 let později,
chceš jet do Navarry,
abys ji našel,
protože...
proč, tati?
Jakože...
Já nevím. Aby ses oženil, měl děti, rodinu?
Co?
Jen ji chci vidět.
Když jsi ji tak miloval,
proč jsi jí to neřekl?
Musel jsem studovat.
V rovnici na to nebylo místo.
- Co? - Ne, nic...
Nic.
Prvočíslo neobjevíš, aniž bys něco neobětovala.
Víš, proč jsem studovala vědu, a ne umění?
Protože jsi se mnou trávil čas, jen když jsme dělali matiku.
- To není pravda. - Je.
- Taky jsme spolu dělali chemii. - Jo, jasně.
Co na tom záleží?
- To je jedno. - Počkej.
Pořád si stěžuješ, že tě nežádám o pomoc.
Tak teď tě o ni žádám.
Prosím, dcero...
pomoz mi najít Margaritu.
Proč teď?
Máma zemřela před pěti lety.
Proč ne tehdy?
Protože na ni zapomenu.
Celý život jsem se na ni snažil nemyslet.
A když teď...
vím, že se to stane,
tak to nechci.
Promiň, tati.
Nezradím památku své matky.
Díky.
- Co děláš, zlato? - Nic.
Nic?
Je super nic nedělat.
Užij si to, dokud jsi mladá, protože pak dospěješ
a budeš mít povinnosti a zodpovědnost...
Je důležité si užít každou fázi života.
Nikam nespěchat, víš?
- Seš teď taky kouč? - Ne.
Jen chci, abys věděla, že jsi pořád dost mladá.
Nemusíš spěchat, budeš mít dost času na...
kluky. Nebo holky, cokoli chceš.
- Ne. - Ano, zlato.
- Nemám předsudky, víš? - Takže...
- Hrabala ses mi v telefonu? - Ne.
To bych nikdy neudělala, zlato.
Udělala sis kopii klíče k mému diáři, když mi bylo pět.
Byla jsi moc malá.
Jak jsi uhodla moje heslo?
Jak? Zadáváš ho tam dvacetkrát denně.
- Je to můj život! - Ne, to není.
Jsem tvoje matka a tvůj život mi patří, jasný?
- Není to tvůj život. - Nesnáším tě.
Nesnášíš mě? Skvělý.
Řekni mi něco, co nevím. Protože fakt...
Něco, co nevíš?
Táta má milenku, podvádí tě.
Nebavíme se o mně, ale o tobě.
- Slyšela jsi, co jsem řekla? - Mluvíme o tobě.
Kde jsi toho kluka potkala?
- Věděla jsi to. - Online?
Seznámili jste se online? Jestli...
- Sakra, mami! - Neříkej „sakra“.
- Nelíbí se mi, když takhle mluvíš! - Věděla jsi to.
Dobře, jo, věděla.
A co?
Co mám asi tak dělat?
Mám se rozvést?
Tak to ne. To není fér.
Protože se tuhle rodinu snažím udržet pohromadě.
Abychom byli šťastní.
Nezasloužím si to všechno ztratit jen kvůli tvému otci.
Dobře?
Protože já jsem nic špatného neudělala.
To je možná ten problém. Všechno děláš až moc dobře.
Tati, podáš mi tu marmeládu?
Jasně.
Takže, přemýšlela jsem,
že když přijedeme domů brzo,
mohli bychom jít všichni spolu do kina.
Nedívali jsme se spolu na film už roky.
To je super nápad.
Mohli bychom jít na nějakou komedii, co má ráda máma. Že?
Super plán.
Jasně, zlato.
Ne, tati, v klidu.
Tati, dej mi ten hrnek.
- Ne. - Tati, dej mi ho!
To nevadí.
- Jedeš špatně. - Ne.
- Jo, spletla ses. Jedeš na druhou stranu. - Ne.
Ne, nespletla. Jedeme do Navarry.
Jak to myslíš, do Navarry? To nejde.
- Jo, do Navarry. - To nejde. Musím zítra pracovat.
- Mám dvě sezení. - Zaplatím ti je.
Nejde o peníze, Emilio.
- Moji klienti mě potřebují. - Takže ti neplatí.
- Tak to můžeme. - Ano.
Emilio, víš, že jsi pasivně agresivní? Víš to, že?
Páni. A já myslel, že je to alzheimer.
Do Navarry, ale kam?
Do Navarry.
Tak obecně.
Do Navarry obecně? To je skvělý.
Ještě, že mě moje rodina nepotřebuje.
- Promiň, mami, prosím. - Jedeme do Navarry!
Odpusť mi.
Ahoj, Blanco.
Jsi v pořádku?
Celý den jsi nebyla online.
Děje se něco důležitého. Svatba mé sestřenky je ve Valencii.
Jedu do tvého města!
Chceš se sejít?
Víš, že se s tímhle nemůžu soustředit, Margarito.
Tati, jedna věc je,
že ti pomůžu najít Margaritu,
a druhá, že mi její jméno budeš předhazovat, jo?
- Myslím, že tohle je doopravdy. - Co?
Tati, kdo to je?
Margarita.
Ne, tati. To není Margarita,
je to tvoje vnučka. Jak se jmenuje?
Tati?
- Mami, to je jedno. - Ne, není.
Nemůžeme ho nechat, aby se takhle vzdálil od reality.
No tak, tati, přemýšlej.
Jak se jmenuje? No tak.
No tak.
Julie, má pravdu. Nech ho.
Nenechám. Tati.
Mrzák.
- Co jsi to řekl? - Dědo, ne!
Ponožka.
Ne, dědo, ne.
Bílá... Blanc...
Blanca!
Blanca. Výborně, ano.
Správně, tati.
Vidíte, že to dokáže, když chce?
Blanca, výborně.
Až tam dojedeme, nebude vědět, co chtěl říct.
Rok 2018,
podzim,
- někde v prdeli. - Skvělý.
Dobře.
Co se děje?
Cítím se trapně.
- No tak, tati. - Dědo.
Teď není čas, aby ses styděl.
Musíme to nahrát pro případ, že bys pak zapomněl.
Nevím, co mám říct.
Co tohle?
„Můj život byl jak černá noc,
dokud jsi nepřišla a...
jako meteorit
jsi rozsvítila mé hvězdy.“
Ne, to nedává smysl, protože hvězdy mají vlastní světlo.
Nepotřebují nic jiného, aby zářily.
Dobře, tati.
Přemýšlej.
Co jsi měl na Margaritě rád?
Proč je jedinečná?
Proč?
Je...
jako číslo pí.
Nahrávej to.
Matiku mám tak rád...
protože je to čistá logika.
Čísla jsou logická, předvídatelná.
Ale najednou se uprostřed téhle harmonie...
objeví číslo pí.
Číslo, které je tajemné, nekonečné.
Číslo, které žije.
Vytváří si vlastní cestu bez toho,
aby následovalo nějaké vzorce.
A to dělá matematiku logickou,
ale i kouzelnou.
To pro mě byla Margarita.
Kouzlo.
- Krásné, tati. - No...
Po tomhle ti neodolá.
- Fakt? - Ano.
Ne, já ne.
- Kráva oblečená v uniformě! - Říkáte, že jsem kráva?
Cože?
Je mrzák, ale není tlustá.
Už podruhé jsi mi dneska řekl, že jsem mrzák.
Ne. Pane profesore, nepamatujete si na mě?
Kráva oblečená v uniformě!
Zase kráva...
- Mladý muži, jste opilý? - Co?
Tady, zlato, vem to.
Mami. Ten chlap říká, že jsem tlustá.
„Kráva“, abychom byli přesní.
- Promiňte? Je to pravda? Co? - Ne.
Ten muž byl mým profesorem na univerzitě a...
Chtěl jsem ho jen pozdravit.
Díky němu jsem se zamiloval do matematiky, vlastně se tím teď živím.
Taky jsem učitel.
Chápu.
Podívejte, promiňte. Jen...
Nevím, co se tu dělo,
- ale můj otec na tom není dobře, víte? - To je mi líto.
Neboj, určitě jsi to řekl s velkou láskou.
- Určitě. - Matika, zajímavá?
Určitě je opilý.
Nashle.
Tahle věc vibruje.
Ukaž.
Dědo! Byl jsi přijat do skupiny učitelů v Navaře.
- Fakt? - Hele!
Opravdu?
Co?
Co je?
Je to ona?
- Ano. - Ukaž.
Ukaž.
„Učitelé ze školy Estella na výročí centra.“
Už víme, kde pracovala. Že?
Můžeme se tam zeptat.
- Ne. - Jo.
- Co? - Můžeme jít,
ale ne dneska, protože je sobota a nikdo tam nebude.
Je jí 70 a žije ve vesnici. Na jednom místě ji určitě budou znát.
Dobré odpoledne... Paqui.
Podívejte, já...
Hledáme ženu, které je kolem 70
a nejspíš je vaší pacientkou,
jmenuje se Margarita Piquer.
Mohla byste nám říct, kde bydlí?
To je důvěrná informace.
Jasně, ale přijeli jsme sem kvůli tomu až z Valencie.
Byla to fakt dlouhá cesta.
Navíc jsme kolegyně.
- Jste zdravotní sestra? - Ne.
Doktorka?
- Farmaceutická reprezentantka. - Obchodnice.
- Ne. To není to samé. - Je to to samé.
- Co? - Uvolněte místo. Lidé čekají.
Poslouchejte. Vidíte toho muže?
Je to můj otec. Je nemocný a umírá.
Nemáme čas. Takže, prosím,
musíme to vyřešit rychle.
Řekněte mi něco, co jsem ještě neslyšela.
Popravdě...
Nechtěla jsem to dělat, ale...
Tohle všechno máme rezervované jen pro doktory.
Ale u tebe udělám výjimku, Paqui.
Co myslíš?
Odkud jste říkala, že jste?
- Z Valencie. - Je to poznat.
Vidíte? S tímhle to nespadne.
Roztomilé, ne? Hele.
Nespadne to.
Spadlo to.
Co myslíte?
Další!
Dobře. Díky.
- Promiňte. - Pojď, Mario.
- Co to děláš? - Teď já.
- Nedělej to ještě těžší. - Ne.
Paqui, promiňte, můžu se vás na něco zeptat?
Říkám to dobře, že s vámi dřív byla zábava?
- Ale ne... - Byla jste ten typ člověka,
který chtěl dělat něco užitečného, něco smysluplného, zanechat stopu...
Že? Proto jsi studovala na sestru.
Abys pomáhala lidem. Že?
Ale lidé... Lidé si toho neváží.
Nevážíme si Paqui a jejích kolegů za práci, kterou dělají.
- Ztratila jsi svoji jiskru, Paqui. - Ne.
Určitě si říkáš: „Co se stalo té ženě, kterou jsem bývala?
Která se starala o ostatní a chtěla pomáhat?“
„Umřela?“ říkáš si.
To není pravda, Paqui.
Nezemřela, je uvnitř, je přímo tam, vidím ji.
A víš co, Paqui?
Ten muž tě potřebuje.
Ano.
Dej nám tu adresu, Paqui.
Paqui.
- No tak, Paqui. - Paqui.
- No tak. - No tak, Paqui.
No tak, Paqui, to zvládneš.
No tak, Paqui!
Dokaž, že nejsi ta zahořklá úřednice,
která si myslíme, že jsi.
No tak.
Ne...
Vypadněte odsud.
Ven!
Hned!
Nechám to tu jako dárek.
Děkuji.
Podělal jsem to.
Jdeme.
Co děláš?
Až se vrátíme domů, chci, abys odešel.
Mohl jsi to aspoň trochu skrývat, ne?
Nechápu, jak jsi mi to mohl udělat.
Nechápu, proč jsi to udělal.
To není „proč“.
Hele, popravdě...
- Ne. - Není to „proč“, zeptej se mě.
- Do háje, tohle je směšný. - Tak ne.
V klidu, zeptám se sám.
Felipe, jaký byl účel podvádění?
Abys na to přišla, Julie.
Abys na to přišla a opustila mě.
Děda není v posteli.
- Co? - Zmizel.
Počkej tady.
Tati?
Tati!
To snad ne.
Emilio!
Tati!
- Promiňte. Prý je tady můj otec. - Ano. Tamhle.
Tati.
Tati, jak je ti?
Dobře.
Co se stalo? Byl jsi zmatený a ztratil se?
Víš, kdo jsem?
Ano, moje dcera, jsem v pořádku.
Co jsi dělal v téhle zimě v pyžamu ve vesnici?
Sakra, vyděsil jsi mě.
- Myslím, že už Margaritu nechci vidět. - Cože?
Už toho bylo dost.
Co se děje?
Ne.
Takže kvůli téhle cestě mi skončilo manželství
- a moje dcera mě nesnáší. - To je pravda.
Neměli jsme sem jezdit.
Je mi to líto.
To mě taky.
Tati, jedna věc...
Jaký byl účel toho, abys ji viděl?
- Už jsem ti to řekl. Protože... - Ne, ne „proč“.
- Účel. - Ty taky?
Jo.
Poslouchej.
Jaký účel?
No...
Abych věděl, jestli na mě celé ty roky myslela.
I kdyby jen trochu.
Dobře.
Tak to musíme zjistit, ne?
Jdeme.
- Děkuji. - Pojď.
- Jsi unavený, tati? - Jo, trochu.
Nashle, Paqui.
Co?
Margaritina adresa.
Tati.
Paqui...
- Dobře. - Děkuji, Paqui.
Věděl jsem, že není typická zahořklá úřednice.
- Tati... - Běžte!
- Než toho budu litovat. - Proč jsi to řekl?
Byl to kompliment.
Nashle, děkuji.
Taková zima!
Sakra!
Blanco, říkala jsem ti, abys...
- Sakra! - No tak!
Sakra!
- Vypadáš úžasně! - Děkuji.
- Kde jsi ten oblek sehnal? - Je na speciální příležitosti.
Tati, jedna věc.
Snad to není oblek, který jsi měl na svatbě.
Je rok 2018,
podzim, Navarra,
Margaritin dům.
Margarita?
To není Margarita.
Margarita není tak stará.
Tati, někteří lidé stárnou hůř.
Promiňte,
jste Margarita?
Ne! Angustias.
Říkal jsem to.
Dobře. Omlouvám se, ale hledáme ženu, která se jmenuje Margarita.
Prý tady bydlí.
Tady?
Ne.
- Ne? - Ale myslím,
že nějaká Margarita nám tenhle dům prodala.
Počkejte.
Abundio!
Co?
Jak se jmenovala ta žena, která nám prodala dům?
- Jak to mám sakra vědět? - Ano.
Jmenovala se Margarita.
Jméno jejího manžela si nepamatuju.
Dědo, je vdaná.
Taky jsem nečekal, že z ní bude jeptiška.
Víte, kam se odstěhovali?
Odstěhovali se do jiného domu.
Ještěže se neodstěhovali na loď nebo na vesmírnou loď.
Syn mé sestřenice Antonie ztratil práci a odstěhoval se na loď.
Hluchá slyší.
Dobře, ale...
víte, kde je ten nový dům?
Abundio!
Je hluchej jak poleno, příšerný. Počkejte.
Abundio!
- Co? - To nevadí.
- Kde teď bydlí? - Kdo?
- Ti, kteří nám prodali dům! - Jak to mám sakra vědět?
Máte na ně nějaký kontakt?
Máš jejich telefonní číslo?
- Na koho? - Na ty, kteří nám prodali dům.
- Jak to mám vědět? - Co říkal?
Nic. To nevadí. Děkujeme vám!
Nemáte za co, drahá.
Takže...
Kdo to byl?
Jak to mám sakra vědět?
Sklenka tequily, abych zapomněl
na ženu, která mě zradila.
Chci na ni navždy zapomenout.
Dnes piji, abych utopil svůj smutek
a nechal ho v tomto...
Jo, to je lepší.
Uvidíme se v neděli.
Emilio!
Mimochodem, jmenuju se Margarita.
Dej mi to.
- Dávej na sebe pozor. - Ty taky.
Mozart?
Mozart.
Jasně.
A tahle?
Dědo, použijeme štítky.
Vezmeme Vivaldiho a dáme ho sem.
Vezmeme Mozarta...
a dáme ho sem.
- Vezmeme Bacha... - Jako štítky na Facebooku.
Přesně.
Jasně. Jako štítky na Facebooku. Super, dědo.
Zlomek je počet částí celku, který je rozdělen na stejné části.
BLANCO, DLOUHO JSI NENAPSALA.
Skládá se ze dvou čísel.
NAŠEL JSEM MARGARITU.
Skvělý!
To je mobil a na mé hodině?
MÁŠ ADRESU?
Blanco Molina Pardová!
Okamžitě padej ze třídy.
Zlato, proč jsi ještě vzhůru?
Co se děje?
Hele, mami.
Co?
Vím, kde bydlí.
Kdo?
Margarita.
Jak jsi to zjistila?
Pamatuješ si Paua, co jsem měla v mobilu?
Ten, jak jsem říkala,
- že může být vrah či starý... - To není to důležitý.
Co je s ním?
Pau zná někoho, kdo zná někoho, kdo ji zná.
A?
Dá mi tu adresu, jen když se setkáme osobně.
Říkáš mi, že s dědou musíme jet na další výlet?
- Protože opravdu... - Ne.
Takže?
Pau je tady ve Valencii na svatbě své sestřenky.
To je úžasné. Skvělé zprávy!
Takže...
Co?
- Já jsem mu to neřekla. - Co?
Pojď sem.
Poslouchej.
Víš, že když ses narodila,
tak nám řekli, že nebudeš chodit?
Víš to, že?
A podívej na sebe.
Neviděla jsem nikoho,
kdo si vykračuje jako ty, zlato.
Čeho se bojíš, bojovnice?
Bojovnice.
Potlesk! Potlesk pro nevěstu!
No tak!
Tančící nevěsta! No tak, všichni!
- Ahoj. - Ahoj.
Jsem Blanca.
Co?
Blanca.
Já jsem Tomás.
Nemusíš předstírat, že seš někdo jinej. Jestli se ti nelíbím, prostě to řekni.
Nechápu.
Blanco. Ahoj.
Jsem Pau.
- Super, já jsem Blanca. - To je můj bratranec.
Pau?
Trochu jsi to přehnal s filtry na Instagramu, nemyslíš?
Taky jsi nebyla úplně upřímná, co?
Co tím myslíš?
Tvoje...
Tvůj handicap s omezenou pohyblivostí.
Pojďte všichni!
- Proč jsi trval na osobním setkání? - Už mě nebavilo předstírat.
A bratranec má holku a fotky s ní dává na internet.
Docházel mi materiál.
A co teď?
Ano! Do toho!
Nevěsta ví nejlíp!
Můžeme tančit.
- Ne. - Proč?
Proto.
Na veřejnosti netančím.
Tancujte všichni!
Tati, co to děláš?
Co?
Tancuješ.
- Netancuju. - Ano, tancuješ.
Já netancuju.
Ale tati, co je tohle?
- To je tanec. - Tancuju. Pojď.
Tak se netancuje, tati.
S dovolením, krásko!
Kdo chce mikrofon na karaoke?
Tati.
Mikrofon!
Ženo, pokud promlouváš k Bohu,
zeptej se ho, jestli jsem tě někdy přestal milovat.
...už mě nechtějí líbat.
A ty. Kdo ví, kde jsi?
Kdo ví, jaké dobrodružství zažiješ?
Jsi ode mě tak daleko.
Dobře.
Kdo ví, kde jsi?
Dědo. Margarita! Margarita bydlí ve Valencii! Mám adresu!
- Pojďme! - Ve Valencii?
Potlesk pro umělce s motýlkem!
- Ahoj. - Ahoj.
Tady máš.
Kup si pár triček.
- Tati. - Už jdu.
Ať žijí novomanželé!
Určitě je to tady?
Ano.
- Jsi v pořádku? - Jo.
- Ano? - Ano, dobrý den.
Dobrý den.
Promiňte, můj otec hledá dům, ve kterém trávil v létě čas.
Myslíme, že je to on. Můžeme se podívat?
Omlouvám se, ale tohle byl vždy náš dům.
Co teď, tati?
- Promiňte. - Ano?
Mohl bych si zajít na toaletu? Ta prostata je strašná.
Vím, o čem mluvíte. Pojďte dál.
To je krása, co?
Ten strop.
S manželkou jsem to tu renovovali, ale ponechali jsme původní styl.
- Toaleta je tam. - Děkuji.
Jste moc hodný, že jste nás sem pustil...
- No tak, dej mu... - Dám vám...
Ne, prosím.
- To nemusíte, opravdu. - To je nádhera.
Margarito.
Jsem Emilio.
Emilio Pardo.
Ten s těmi magickými čtverci.
Kolik je hodin?
Musím jít do obchodu, než zavřou.
Kdo jsi?
Lorenzo, vypadá to jen jako bloček...
ale je to magnet.
S tím bych mohl nechávat ženě lístky.
- Jasně, je to vaše. - Díky.
Co onemocněla, používám je dost.
Co jí je?
Stařecká demence.
Pokročilá fáze.
Často už ani nepozná samu sebe v zrcadle.
Tati.
Je to stále mimořádná žena, nemyslíš?
Je mi to líto.
- Co tu děláte? - Nic.
Ztratil jsem se, ale už odcházíme.
Nikdy neměla ráda vyšívání.
Ale v poslední době nic jiného nedělá.
Vypadá to jako S.
Ale je to L.
Jako Lorenzo?
Ano.
- Ahoj. - Ahoj.
- Nechceš radši sudoku? - Ne.
Nemám rád čočku.
Nemám rád čočku. A ty to víš, Carmen.
Tati.
Nejsem máma. Jsem tvoje dcera.
Nemám dceru.
Ano, máš.
Mami, to je jedno.
- Ne, není. Podívej se na mě, tati. - Mami.
Tati, jsem Julia, tvoje dcera.
Žádnou dceru nemám! A nemám rád čočku!
Dobře.
- Jsi v pořádku, zlato? - Jo.
To je dobrý, tati.
To je dobrý, neboj.
Ne!
Ne, tati, uklidni se.
Tati.
Takhle? Dobře.
Je to dobrý?
- Moc dobrý. - Jo? Tady.
Máme víno?
Co se děje, tati?
Co?
Tati, co se děje?
Uklidni se.
To nic. Všechno je v pořádku, tati.
Podívej se na mě.
Jaký je rok, Emilio?
Tati.
No tak.
Je rok 2019.
Julie.
Je to pro něj trochu těžší.
Dejte mu víc času, prosím.
Julie...
S mincemi mu to jde.
Zkuste s ním mince.
Musíte ho nechat.
Nechat?
Nemůžu ho nechat jít.
Nemůžu.
Ona pláče?
Proč?
To nic, Emilio. Nebojte se.
Dobře.
Můžeš mi tykat, jestli chceš.
Téma dnešní hodiny je integrace po částech.
Metoda integrace je založená na odvození součinu funkcí.
- Tati. - Mami.
Nech ho.
Pane profesore.
Ano, slečno?
Jak se počítá integrace po částech?
Jsem rád, že jste se mě zeptala, protože je to nepochybně fascinující téma.
Integrace po částech.
Integrace po částech se počítá následujícím vzorečkem.
Vypadá to složitě na zapamatování, že?
Ale není...
pokud použijeme svou představivost.
Jednoho... dne...
jsem... viděl... jednu... krávu...
oblečenou... v...
uniformě.
Ta kráva!
Někdo mi jednou řekl...
že matematika je jako písmena.
Je to jazyk.
Tak jím mluvme!
Dámy a pánové.
Jedna, dva, tři. Úsměv!
- Tak. - A teď pusu pro dědu.
Tak.
Poslední, tati.
Teď.
Takhle tam mám dvojitou bradu.
To je jedno, dědo.
Musíme jít, tati.
Fajn.
Pojď, dědo.
Pojď, tati, pomůžu ti.
Tak. To je ono.
Pojď nahoru.
Výborně.
...kde jsi?
Kdo ví, jaké dobrodružství zažiješ?
Jsi ode mě tak daleko.
Nemůžu se takhle soustředit.
Říkal jsi něco?
Co to je?
Trochu nuda, ne?
Trochu.
Chceš jít na pláž?
Mimochodem, jsem Margarita.
Já jsem Emilio.